Майка нощ
"Полиция"
"Хйфа, Израел 1961"
Немски ли предпочитате или английски?
Английски.
Трябва да напишете мемоарите си за архива...
на военнопрестъпниците към институт Хайфа.
Имате три седмици преди началото на процеса да завършите мемоарите си.
Имате ли въпроси?
Не. Това е чудесно. Благодаря за всичко.
"Евреи, Негри... Мелези"
Вие сте единствения човек, когото познавам, изпитващ вина заради войната.
Кой е това?
Бернард Лиибман.
На пост съм от 2:00 до 10:00.
O. Разбирам.
Всички други от друга страна...
са убедени че не е могъл да действа по друг начин.
Откъде знаете дали имам съвест?
От начина, по който говорите насън.
Знам, че нещо ви тормози.
Какво си представяте, че ме тормози, Бернард Лиибман?
Всичко, което чух бяха две имена.
"Хелга" бе едното.
"Хюс" бе другото.
Познавах Хюс.
Той нямаше проблем със съня.
Спа като бебе до самия край.
Знаете това?
Предполагам.
Помогнах да го обесят.
- С показанията си? - Не.
С ръцете си.
Това достави ли ви задоволство?
Работата ми бе да окова глезените му.
Свърших много добра работа.
Разбирам.
След това си опаковах нещата, за да си ида вкъщи.
Ключалката на куфара ми бе счупена...
така, че го затворих с широк, кожен каиш.
Два пъти за един час...
свърших една и съща работа.
Един път с Хюс...
един път с моя куфар.
И двете ми доставиха еднакво задоволство.
Да, бе.
Аз, Хауард В. Кампбел, мл., съм американец по рождение...
нацист по репутация...
и безнародностен по влечение.
Очаквам справедлив съд в Израел за военните си престъпления.
Роден съм в Шенектади, Ню Йорк, на 16 Февруари 1904.
Баща ми е израстнал в Тенеси...
като син на баптистки свещеник.
Той беше сервизен инженер в Генеръл Електрик.
Заради работата си...
повечето му четива бяха търговски журнали и технически книги.
Имаше няколко забележителни отклонения.
Хауард!
През 1919, когато Генеръл Електрик преместиха баща ми...
напуснахме Шенектади и се преместихме в Берлин, Германия.
През 1938...
бях станал усшешен драматург в немския език...
и бях женен за младата, красива...
и известна немска актриса Хелга Нот.
Когато родителите ми напуснаха Германия...
ми предложиха да се върна с тях в Щатите.
Отказах.
"Моя скъпа, сладка Ева...
това е единствения начин...
Знам как да обърна в добро...
плашещото зло, което ни сполетя.
Не е важно, какво ни чака в бъдеще...
защото имам зад гърба си живот...
целия изживян в тези малко, сладки часове с теб.
Веднъж ти казах, че бих заклел живота си...
за нашата нация от двама...
и бих живял там...
дори в смъртта...
толкова щастлив колкото приютен съм в Рая...
когато ме обгръщат твоите ръце.
Скоро ще настъпи времето на тази клетва...
и щастлив съм с мисълта...
че земните тревоги повече не ще пречат...
на вечното ми отдаване към теб.
От този миг натам...
нашата нация от двама...
е едничката страна,...
която ще познавам."
Когато лудостта на света ни засипа...
моята Хелга и аз оцеляхме заклевайки безсмъртната си лоялност...
към единствената нация, която имаше смисъл за нас.
Наричаше се das Reich der Zwei...
"нацията от двама."
Бе минал едва месец, откакто родителите ми се завърнаха в Щатите...
три години преди Америка да се включи във войната...
когато за пръв път срещнах своята фея кръстница.
Наричам го така, защото никой освен мен не вярва, че съществува.
Но той наистина съществува... или поне съществуваше...
в толкова далечния неделен следобед в Берлин.
Добре изглежда.
Предполагам.
- Говорите ли английски? - Да.
Слава Богу.
Полудях, докат' се опитвах да намеря с някой да побъбря.
Моля?
Извинете. Имате ли нещо против да седна при вас, за да не се налага да викаме?
Както желаете.
"Както желаете." Това звучи кат' нещо което би казал Англичанин.
- Англичанин сте, нали? - Не, американец съм.
Верно ли?
Абе да ви питам, с какво си изкарвате хляба?
- Писател съм. - Без майтап!
Ами, ето ти съвпадение, 'щото си седях ей там...
с желанието да мога да пиша...
'щото ми хрумна страшна история.
Значи има един американец, видите ли?
И толкова дълго е живял в Германия, че практически вече е немец.
Пише пиеси на немски, женен е за красива немска актриса.
Познава много важни нацистки клечки, които обичат да се навъртат около хората от театъра.
Кой сте вие?
O, чакайте малко. Става по-хубаво.
Та тоя пич знае, че се задава война.
Америка ще е на едната страна, Германия на другата.
Така, че този американец, който досега е бил мил с нацистите...
решава да се представи за нацист...
и да остане в Германия, когато настъпи войната...
и става много полезен американски шпионин.
Попитах, "Кой сте вие?"
Извинете. Извинете.
Толкова се увлякох, че...
Заповядайте. Това съм аз.
"С.А.Щ. Военен Департамент Виртанен, Франк - майор"
И така, г-н Кампбел, какво мислите за малката ми история?
Какво мисля за нея ли? O, не мисля много за нея.
Имам предвид, много е неправдободобна. Абсурдна е.
O, няма проблем, 'щото...
не е деня, в който ще ми дадете окончателния си отговор, така или иначе.
Окончателен отговор?
Ако си представяте, че ще се прибера вкъщи и ще обмисля това, грешите.
Ще спя като пън.
не съм политическа личност. Просто не съм.
Аз съм артист.
Ако настъпи война, просто ще трябва да се оправя без мен.
Ами, желая ви целия късмет на света, Хауард.
Колкото повече се влошава тоя нацизъм...
толкова по-малко ще спят като пънове.
Ами, не знам. Може би. Ще видим.
Точно така. Ще видим.
Затова не очаквам окончателния ви отговор днес.
Ако решите да приемете, ще са за ваша сметка усилията...
при изкачването по нацистката йерархия, колкото успеете по-нависоко.
За да се справите, ще трябва да извършите предателство във висшата му форма.
Дори да преживеете войната без да сте заловен...
правителството ви никога не ще признае ролята ви като агент.
Не можем да си позволим подобен риск.
Ако потърсите извинение...
ще отрекат, че някога са чували за вас.
Ще ви оставят да изсъхнете на бесилото.
Направихте го много привлекателно.
O, усещам, че съм го направил да свучи много привлекателно за Вас, Хауард.
- Посещавал съм пиесите Ви. - Наиситна ли?
И какво научихте от тях?
Обсебен сте от идеите за чисти сърца и героизъм.
Обичате доброто, и мразите злото...
и бихте пожертвали всичко в името на романса.
Ще поддържам връзка.
Бе тайна мечта на всеки постановчик...
да създаде най-предизвикателната роля която бих могъл да си представя...
и после сам да я изиграя.
Cue theme music.
"Три Години По-късно"
"Добър ден, дами и господа.
Това е Хауард В. Кемпбел мл....
последния свободен американец...
който ви говори от Берлин, Германия, сърцето на свободния свят.
Има една хубава статия в последния брой на "Рийдърс Дайджест"...
озаглавена 'Няма атеисти в окопите.'
Е, днес бих искал малко да разширя тази тема...
и да ви кажа, че въпреки, че това е война вдъхновена от евреите...
война от която само евреите могат да припечелят...
ще видите, че и в окопите няма евреи.
Всеки редник Джо знае..."
Всеки неделен следобед навсякъде, където гласът ми можеше да бъде чут...
хората спираха каквото и да правеха, само за да чуят какво още ще кажа.
Дори шефът на полицията в Берлин и семейството му бяха верни слушатели...
и не само, защото ми бяха некръвни роднини.
"Сега, към американския народ у дома...
Искам да се замислите за всичките евреи живеещи в махалата."
Отнемаше ми само час-два да пиша всяка реч...
след което я предавах на министерството на пропагандата за архивиране.
Сред тези, които я преглеждаха имаше друг съюзнически агент...
чиято самоличност никога не ми бе разкрита.
"Повече или по-малко гориво имат?"
Речта ми се връщаше с най-различни белязки...
включително тези оставени от другаря по служба.
"Към тези въпроси..."
Тези белязки диктуваха определени гласови маниерности...
прекъсвания, ударения...
прокашляния, обърквания, прочиствания на гърлото.
"Позволете сега да ви попитам следното:
Познавате ли поне едно еврейско семейство...
което да е получило телеграма от Вашингтон...
започваща...
'Военния секретар изразява дълбокото си съжаление...
за сина ви, който бе убит защитавайки родината си'?
Разбира се, че не.
Еврейско семейство никога няма да получи такава телеграма...
благодарение на личната гаранция от американския диктатор...
Франклин Делано Розенфелд."
И този бе начина, по който излъчвах кодирана информация вън от Германия.
И този ден не знам каква информация излезе чрез мен.
"Защо вдигате оръжие срещу немските си братя?
Знаете, че целите на Германия са същите като вашите.
Трябва да разберете че евреите...
могат да процъфтяват само в нация живееща в робство.
Така, че братя...
оставете оръжията.
Воювайки в тази война, само ще подкрепите банковите сметки...
на политическите си лидери, сляпо служещи на еврейските си господари.
С вас беше Хауард В. Кампбел, мл....
последния свободен американец.
Благодаря за вниманието. Heil Hitler."
Ти си убиец.
Ти си страхливец.
Всички вие сте страхливци!
Убивате деца!
Трябва да изгниете в Ада!
Проклети да сте!
Хауард само инстинктивно разбира...
немския идеал за правилно и грешно...
несъмнения триумф на доброто над злото...
и изкупителната сила на романса.
Обещай ми само едно нещо:
Няма да напуснеш министерството на пропагандата...
за да се върнеш към писането на пиеси.
Малко вероятно е, г-н Гьобелс.
Винаги ми се е струвало иронично че човекът...
който толкова красноречиво предава напите идеали към масите...
трябваше да се роди в Америка.
Е, не е толкова иронично.
Духовно се възприемам за роден в осиновилата ме татковина.
Едно нещо винаги съм се питал, г-н Кампбел:
Липсва ли ви Америка?
Понякога. Разбира се.
Но не бих бил щастлив с евреи, които командват.
Евреи. за евреите ще се погрижим в близки срокове.
Нашия приятел Хюс тук ще се погрижи за това в курорта в Аушвиц, който управлява.
Съпругата ми и аз живеем, заради този ден.
Има ли надежда да се запознаем с г-жа Кампбел?
Да. Разбира се, г-н Хюс.
Ще се помоля Хелга да се присъедини, ако ме извините.
Ако тази жена скочи в пропаст, Хауард ще я последва, заклевам се.
Времето мина.
никога не казах на Хелга, че съм шпионин.
Такова знание би я изложило на опасност...
и поставило дните и в постоянен страх.
Така, че скрих истинската си същност от нея...
с мисълта, че политиката няма място в нашата нация от двама.
Предполагам, че поуката тук е:
Трябва да внимаваш с това, за което се представяш...
защото накрая ставаш това, за което се представяш.
Историята казва, че войната свърши през 1945.
Всъщност, свърши година по-рано.
Моята нация от двама загуби...
а лудостта спечели.
Нямаше пленници...
нито оцелели.
Защо немците ще искат да убият моята Хелга?
Г-не...
казах вражески оръжия.
Руснаците.
Беше руска стрелба.
Руска.
Беше трагичен момент, г-не.
Руснаците стреляха по лагер Кримеан...
където тя забавляваше войниците.
Върховен маршал Гьорингg ще нареди официална похвала...
за смелостта на г-жа Кампбел.
Сигурен съм, че би била много горда.
Да. Да, разбира се.
Има ли нещо което бих могъл да направя за Вас, г-н Кампбел?
Моля ви.
"Добър ден, дами и господа.
С вас е Хауард В. Кампбел, мл....
последния свободен американец...
който ви говори от Берлин, Германия...
сърцето на свободния свят.
Както знаете, болшевишките орди...
продължават варварския си напредък към Берлин.
Нека еврейските лидери, развълнувани от временното ни отстъпление...
знаят, че Националния Социализъм няма да позволи Германия...
да се прегъне под стъпките на черния звяр...
който тероризира жените и децата ни.
Колкото до американските ми братя...
вие сте глупаци ако вярвате, че диктатора ви...
Франклин Делано Розенфелд, се интересува от вашето благополучие.
Ако не съумеете да се вслушате в предупреждението на арийските си братя...
съдбата, която ви очаква ще е заслужена.
Немската победа е несъмнена, защото е победа на морала.
Последния удар ще нанесе Адолф Хитлер.
С вас бе Хауард В. Кампбел, мл. ...
последния свободен американец.
Може би няма да съм с вас за известно време.
Благодаря за вниманието. Heil Hitler. "
- Хауард. - Г-н Нот.
Интересно време да посетите некръвните си роднини.
Ако пожелаете да останете, може би можете да ми помогнете...
да приветствам руснаците, когато дойдат.
Отивам на фронта.
Right over that way.
Оттук пътят е лесен. Ще успеете за ден...
събирайки лютичета, доката се разхождате.
Мога ли да попитам накъде се местите?
Оставам тук.
Съпругата ми е в дома на брат ми в Кьолн. Рези ще отиде при нея днес.
- Но защо оставате тук? - С руската армия на прага ми?
Все още съм шефът на полицията.
Няма да позволя хората ми да кажат, че съм избягал с подвита опашка.
Мога ли да направя нещо?
Да. Застреляйте кучето на Рези.
Не може да пътува, и не бих могъл да го направя тук...
така, че можете да го застреляте.
- Къде е? - В музикалната стая с Рези.
Тя знае, че трябва да бъде застреляно. Няма да имате проблем с нея.
Добре.
Разбихте сърцето ми, когато се оженихте за дъщеря ми.
Исках немски войник за зет.
Да. Знам.
И защото ви мразех толкова, ви изучавах.
Слушах всичко, което казвахте.
Никога не пропусках предаване.
Знаехте ли, че доро и в този момент...
нищо не би ме зарадвало повече...
отколкото да докажа, че сте шпионин...
да ви видя застрелян?
Вече не ме интересува, дали сте шпионин.
- Знаете ли защо? - Не.
Защото сега знам, че дори и да бяхте шпионин...
не бихте могъл да служите на врага, толкова добре колкото служихте на нас.
Всиките идеали, заради които се гордея, че съм Нацист...
не дойдоха от Хитлер...
или Гьобелс...
а от Вас.
Единствено Вие ме убедихте, че Германия не е полудяла.
Я, гледай колко си пораснала.
Тук си за да убиеш кучето ми...
нали?
Да.
Рези, това не е нещо което желая да сторя.
Няма проблем.
Никога не съм го харесвала.
Просто ми бе жал за него.
Отивам на фронта. Минах да се сбогуваме.
Кой фронт?
Руския.
Значи ще умреш?
Е, може би не.
Всички, които са живи сега ще умрат скоро...
включително и аз.
Сигурен съм, че всичко ще е наред с теб.
Няма проблем. Няма да боли.
Просто внезапно няма да ме има.
Тъй като скоро всички ще умрем, може да ти кажа нещо.
Какво?
Обичам те.
O, Рези, това е много сладко.
Не. Наистина те обичам.
Когато Хелга беше жива и вие двамата идвахте тук...
понякога и завиждах, а понякога я мразех.
Когато тя умря, си мечтаех как ще порастна и ще се омъжа за теб...
и ще бъда известна актриса, и ти ще пишеш пиеси за мен.
Разбирам.
Поласкан съм.
Няма проблем. Вече няма значение.
Нищо няма значение.
Давай, застреляй кучето.
Рези бе само наполовина права.
От казаното разбрах, че тя бе мъртва отдавна...
но аз продължих да живея.
Ако наистина бях отишъл на руския фронт...
със сигурност щях да умра, както Рези предсказа.
Вместо това, обикалях с мотоциклета немската провинция...
с мисълта, че може просто да изчакам войната.
Малката ми почивка свърши два месеца по-късно...
когато бях заловен от лейтенант Бърнард Б. О'Хеър, трета американска армия.
Казах му "Добро утро" при разминаването...
и той разпозна гласа ми от радио предаванията.
О'Хеър изглежда приемаше лично всичките ми думи.
След залавянето ми, американската армия ме съпроводи...
на частна екскурзия в нацисткия лагер на смъртта в Оердре.
Смятаха, че ще е интересно да видят реакцията ми...
към плодовете на труда ми.
Добре разгледай приятелчетата си, Кампбел...
'щото ти си следващия.
На мен ми изглеждаха доста примирени.
Два дни по-късно бях откаран от двама американски войници.
Не съм сигурен дали знаеха кой бях аз.
Е, Хауард...
какво мислеше за войната?
Ти ли си, Виртанен?
Трябва да ти го призная... преживя я.
- Много хора не успяха, нали знаеш. - Да.
Да, знам.
Знам. Съпругата ми. Жена ми, например.
Да, бе. Съжалявам за това. Разбрах няколко дни преди теб.
Разбрал си това преди мен? Как си разбрал това?
Това бе една от вестите, които ти излъчи тази седмица.
че жена ми е починала?
И дори не съм знаел? Знаел съм, че е мъртва и не съм?
Ще ми се да бях тъгувал.
Е, какво ще се случи с мен сега?
Ти вече си изчезнал.
Трета армия е освободена от теб. Няма досие, което да покаже залавянето ти.
Така, че Хауард, къде искаш да отидеш от тук?
O, не знам.
Предполагам, че не ме очаква геройско посрещане някъде.
Едва ли.
Не можем да започнем да дрънкаме за всичките използвани трикове.
Може пак да ни потрябват за следващата война.
Не, ролята ти ще остане тайна...
и официалната позиция на Чичо Сам е, че ти си човешка измет.
Човешка измет, а?
Ами родителите ми?
Съжалявам, Хауард. И двамта починаха преди шест месеца.
И двамата?
Първо баща ти, и майката ти два дни по-късно. Сърдечен пристъп и в двата случая.
Някой каза ли им, какво правех в действителнос?
Стига, Хауард. Какво трябваше да направим?
Да пожертваме радио станцията си от сърцето на Берлин...
за успокоението на двама старци?
O, не, не. Не бихме искали това! Колко хора знаеха с какво се занимавах?
- Бяхме трима. - Само трима?
- Вероятно са твърде много. - Трима души са ме познавали наистина?
Всички други също те познаваха наистина.
Чакай. как можеш да кажеш такова нещо? Мислиш, че съм нацист? Не бях нацист.
Е, нека те попитам нещо, Хауард:
Как щеше да постъпиш, ако Германия бе спечелила войната?
Щеше да измаршируваш при приятелчето си Гьобелс и щеше да се предадеш?
Шеще да му кажеш, че всъщност си патриотичен америкаснки шпионин?
Да, може би щях да го направя! Можеше да избягам. Не знам.
O, добре. Искаш да съм нацист?
Давай. Пиши ме нацист.
Искаш да ме обесиш? Давай, ако мислиш че ще повдигнеш морала.
Не възприемам този живот като велико съкровище.
Ами, само исках да знаеш колко малко можем да направим за теб.
Колко малко?
Фалшива самоличност, малко пари в брой, откарване да ново място...
Къде би искал да отидеш, Хауард? Какво ще кажеш за Ню Йорк?
Лесно можеш да се изгубиш. Доста работа, ако ти се работи.
Добре. Ню Йорк тогава.
От тримата, които знаеха че съм шпионин, кои бяха другите двама?
Втория беше генерал Донован от О.С.С. ...
и третия, за съжаление, е мъртъв.
Нападаше го всяка вечер в предаането си.
Наричаше го Франклин Делано Розенфелд.
Много се радваше на това. Слушаше те всяка нощ.
"Живот"
"Ню Йорк 1960"
Отначало живеех под фалшиво име.
Идеята беше да се започне от дъното, да имам нов живот.
След известно време, стана ясно че всъщност нямам живот...
и псевдонима стана излишен...
и започнах да използвам собственото си име.
Никой никога на попита дали бях същия Хауард В. Кампбел, мл.
Всичките ми вещи, както и аз самия, бяха военен остатък...
идващи от помощни екипировки предвидени за задокеанските войници.
Дори включваха фонографски записи...
така, че станах гордия собственик на 26 копия на "Бяла Коледа" от Бинг Кросби.
"Собственост на правителството на С.А.Щ."
Оцелявах в чистилището в Ню Йорк...
по същия начин, по който преживях ада на военна Германия...
позволявах само на едно нещо да повлияе емоциите ми...
любовта ми към Хелга.
Остана вечната ос, около която се въртяха мислите ми.
За теб, любов моя...
за твоята красота и моята безсмъртна всеотдайност.
За das Reich der Zwei...
нацията от двама.
Много е хубаво, нали?
Монго е сухо.
Точно както го харесвате, а?
Да.
- Д-р Епщайн? - Да.
Аз съм съседка от горния етаж.
Порязах се.
Е, няма нужда от шевове.
Кръвта често прави тези неща да изглеждат по-зле отколкото са.
Ами, благодаря ви, Докторе. Много съм ви задължен.
Няма проблем.
Съжалявам само, че бе необходимо такова нещо, за да се запознаем.
Да, да. Не, права сте.
Имате много известно име.
Моля?
Не сте ли чували Хауард Кампбел, мл....
който имаше предаване от Берлин?
От Берлин...
Да, сега си спомням.
Беше много отдавна.
Никога не съм го слушала, но помня, че беше в новините.
Тези неща избледняват.
Би трябвало да избледняват.
Този момент на лудост в историята би трябвало да се забрави.
Знате ли за Аушвиц?
Да, да, разбира се, че знам за Аушвиц.
Там прекарах младостта си...
и сина ми, тукашния доктор,...
прекара детството си.
- O, ами, съжалявам. - Забравете Аушвиц.
Не носи добро.
Ето.
Няма да се наложи ампутация.
- Само го пазете сухо сухо за няколко дни. - Ами, благодаря ви.
Няма проблем. Ще ви изпратя.
Какво? Моля?
Попитах дали говорите немски.
O. Не, не, не. Боя се, че не.
До-скоро. Това е "довиждане", нали?
Значи "До нови срещи.".
O. До нови срещи.
Е, auf Wiedersehen.
Да.
Да?
Кампбел, Аодлф Айхман е.
Аз съм в килията над теб.
Да, Айхман. Здравей.
Все пишеш там вътре...
ден и нощ и нощ и ден...
пишеш, пишеш, пишеш...
Пречи ли ти?
Не. Спя дълбоко.
Само съм любопитен. Мемоарите си ли подготвяш?
Да. Заповядаха да се изпълни за институт Хйфа.
Ти си късметлия.
Късметлия?
Защо ме смяташ за късметлия?
Имаш пишеща машина. Аз пиша моите на ръка.
Един ден ми хрумна, че с хоби времето в чистилището би минало по-лесно.
Иронично...
в уединението си бях създал нещо...
което можеше да се използва само със съгласието на друго човешко същество.
Да.
Джордж Крафт?
Кой е?
Хауард Кампбел, съседа ви от горния етаж.
Какво искате?
Искам да знам дали играете шах.
Не знаех, че под мен живее художник.
Къде излагате работите си?
Не ги излагам.
Ами, би трябвало.
Цял живот ли сте рисувал?
Не, не съвсем.
Жена ми почина преди четири години...
и избирах между това да...
дойда в Грийнуич и да рисувам или да си пръсна мозъка...
така, че хвърлих монета, и ето ме тук.
Поне сте имал рисуване към което да се обърнете.
Какво значи това? Искате да кажете, че и вие сте изгубил жена си?
Да. Виждам ви в коридора и си казвам, "да...
този човек е от братството."
- Братството? - Братството на живите ранени.
Най-голямата световна организация, и не знаете че съществува, докато не влезете.
Ставате член, когато изгубите нещото което придава смисъл на живота ви.
Нещото, което ви поддържа заедно, което държи групата в едно парче...
е факта, че членовете са абсолютно неспособни...
да говорят един с друг.
Извинете. Не исках дави смущавам така.
Как изгубихте жена си?
Не мога да говоря за това.
Ами, разбира се, че не можете да говорите за това.
Вие сте член на братството.
Дойде денят, в който му казах всичко.
Всичко се изля от мен...
Знаете ли, знаех че войната е свършила, и Германия ще изгуби...
и ето ме мен, американски шпионин.
Родителите ми, юношеството ми в Германия...
за Хелга и нашата нация от двама...
моята фея кръстница, речите, кодът...
залавянето ми и наказанието ми в чистилището.
Нямах за какво да живея. Изгубих жена си, загубих своята нация от двама.
Джордж Крафт, единствения ми жив приятел, прие всичко без особени усилия.
Да, но защо правителството не пристъпи напред и не каже...
"Този човек, когото оплювате, е герой"?
Джордж, никой не ме оплюва.
Никой дори не знае, че съм жив.
Живота продължи без промяна...
за малко.
"Опълченския Върховен съд на Белите хриситяни изисква от С.А.Щ. Бъдете смесени"
"Американска Трагедия!"
Хауард В. Кампбел, мл., велик писател и безстрашен американски патриот...
сега живее в мизерия и в самота в едностаен апартамент...
на ул. Бетъни 61 в Ню Йорк.
Такава е съдбата на мислещите хора достатъчно смели да кажат истината...
за конспирацията на международните еврейски банкери и комунисти...
които няма да спрат, докато тялото на всеки американец не е безнадеждно опорочено...
с негърска и/или ориенталска кръв. "
може би беше тази дама от долния етаж... майката на Епщейн.
Защо просто не повика властите?
Защо ще праща адреса ми на някакво расистки бюлетин?
Защо не поправиш нещата? Така или иначе е време да пишеш отново.
Боя се, че мъртвите не пишат много добре.
Това не е вярно. Всичките най-добри писатели са мъртви.
Това е най-вярното нещо, което си казал днес.
Изслушай ме. Това е защото докато си мъртъв...
няма какво да губиш, можеш да си напълно смел.
Намери си жена, започни отново да пишеш.
- Жена? - Жена.
Джордж, по-добре спри да пиеш. Портрета ми ще прилича на Пикасо.
- Не променяй темата. - Не променям темата.
- Седни по-изправено. - Така седя.
Добре, виж какво. Намери си жена, тогава аз ще си намеря.
Нямам нужда от жена. Горя за музата си.
Ти, както и да е... ти си смъртен.
Нуждаеш се от жена.
- Вече имам. - Не, нямаш.
- Да, имам. - Имаше жена.
- Минало време. Тя е мъртва. - Не искам да говоря за това.
Само ти казвам това, което имаш нужда да чуеш.
- Ако ще говориш истината... - O, Боже, някой нерв ли ударих?
- Не, не удари нерв. Добре съм. - Съжалявам.
Не, не се извинявай. Не бъди скромен, Джордж.
- Аз съм жалък. Чувствам се наистина... - Не, не си жалък.
- Давай, говори. Не мога да те чуя. - Боже, аз само...
Само си отворих устата, и аз...
Не знам... Ще...
Едно, две, три, почивка.
Едно, две, три, четири.
- Кой е? - Хауард В. Кампбел, мл.?
Кой е?
Тук е свещеник д-р Лионел Джоунс...
Д.Д.С., Д.Д.
Предполагам, че сте получили нашия благотворителен бюлетин...
на Опълчение Бели християни.
Всичко е наред, Хауард. Аз съм приятели.
Хауард В. Кампбел.
Каква чест.
Чувствам, че целия ми живот се е стичал към този момент.
Как сте?
Моля, позволете да ви представя на моя охранител...
Аугуст Краптауер.
Вице Бундесфюрер Емеритус в Немско-Американската Стена.
Голямо, голямо удоволствие, г-н Кампбел.
И моя секретар, отец Патрик Кийли...
бивш капелан на Оръжеен Клуб Детройт.
Думите ми бягат, хер Кампбел.
Взаимно е, сигурен съм.
- Може ли малко вода? - Да, разбира се, разбира се.
Да се качи по вашите стълби бе сериозно усилие за нашия г-н Краптауер.
Може ли да ви притесним за чаша вода?
Добре. Заповядайте.
Това е моя добър приятел и съсед, Джордж Крафт.
Как сте?
- Ваша ли е? - Да.
Каква великолепна прилика с г-н Кампбел.
Невероятно сте уловили линията на челюстта.
Имате ли познания по стоматология?
Стоматология? Не.
Е, като някой който е отдал живота си на стоматологичната медицина...
позволете да кажа, че сте повторили перфектно...
арийската линия на челюстта на г-н Кампбел.
- O, шокиран съм че забелязахте. - Как бих могъл да я пропусна?
Запознат ли сте книгата ми, Христос не бе евреин?
Не успях да намеря копие.
O, жалко.
Отец Кийли, отбележете си че трябва да пратим на г-н Крафт...
копие с автограф.
В нея, репродуцирам 50 известни картини на Христа...
и отбелязвам, че нито една от тях не показва еврейска челюст или зъби.
- Не знам какво да кажа. - Ами...
Трябваше сам да публикувам книгата.
Но какво да се очаква, щом издателската индустрия се упралвява от евреи?
O, разбира се, простете ми.
Толкова говорех, че забравих какво ни доведе тук.
Какво ви води тук, ДжоунсJones?
Изненада за вас, г-н Кампбел, която ви чака долу.
Защо просто не ми кажете за какво става дума?
Простете, г-н Кампбел...
но обещах да не развалям изненадата.
Вижте, давам дума... ако сте недоволен...
ще я отнесем с нас и ще ви оставим на мира.
- Къде е? - В дъното на стълбището.
Не може да я пропуснете.
Добре.
- Искаш ли да дойда с теб? - Не.
Веднага се връщам.
Няма място в твоя живот за мен.
Ще кажа до-скоро...
и повече няма да те безпокоя.
Няма място в моя живот?
Моя живот не е нищо друго, освен място за теб.
Господи, ти си жива. Как е възможно?
O, погледни се. Не си се променила.
- Толкова имам да ти казвам. - Да.
Винаги съм занел, че ще се върнеш. Винаги съм го знаел.
Само не знаех кога или как.
Има един човек, с когото искам да те запозная. Искам да се запознаеш с Джордж Крафт.
- Това е Хелга. - Здравейте. Добре дошла.
Предполагам, не бяхте разочарован.
Как успяхте? Как доведохте жена ми при мен?
Абонат в Западна Германия ми подсказа...
че г-жа Кампбел току-що е пристигнала като бежанец.
Един ден научавам, че вие сте жив...
месец по-късно, че жена ви е жива.
Сега, как мога да нарека тези обстоятелства, освен ръката на Бог?
Защо не оставим г-н и г-жа Кампбел насаме за няколко минути?
Да, разбира се. Шофьора ни ще качи багажа на г-жа Кампбел.
Няма нужда, няма нужда.
- Глупако, какво правиш? - Добре съм, наистина добре.
Рискуваш живота си, изтощавайки се по този начин.
Чест е да рискувам живота си за човек, който е служил на Адолф Хитлер...
толкова добре колкото Хауард В. Кампбел, мл.
Мъртъв е.
Може би трябва да повикам линейка. Да.
Това е ужасно, просто ужасно.
Горкия, скъп Аугуст.
Кой ще носи факлата сега?
Извинете? Всичко наред ли е тук горе?
Не, всъщност не е. Аугуст почина току-що.
O, не. Толкова жалко.
- Да, наистина е жалко. - Г-н Кампбел...
Робърт Стърлинг Уилсън, черния фюрер от Харлем.
Чувал съм за вас, но никога не съм ви слушал.
- Няма проблем. - Ние бяхме на различни страни.
Виждате ли, аз бях на едната страна с цветнокожите. Бях с японците.
Чувам да твърдите, че не мислите цветнокожите за толкова добри.
Хайде, Робърт, нека не се караме помежду си.
Нека всички работим, за да успеем заедно.
Аз само му казвам, както казвам на теб и свещеника всяка сутрин.
Цветнокожите хора ш'си имат само тяхна си водородна бомба...
и доста скоро ш'удостоят Япония с честа да хвърлят първата.
Къде?
Китай, предполагам.
Върху други цветнокожи?
А кой ви каза, че китайците са цветнокожи?
Майка, татко и Рези...
са мъртви.
Да, бе. Да, знам.
Но аз... аз съм жив.
Как?
Ами, аз...
Всичко е наред. Няма значение.
Живота ни започва тази вечер.
Ще се регистрираме в хотел.
Утре ще открием ново място, в което да живеем.
Открил съм един стар магазин, в който се продава нашето старо легло.
Помниш ли нашето старо легло?
- Да. - Да.
Ще започнем отново там където спряхме.
Нация от двама.
- Ние. - Точно така.
Да.
Но...
няма нужда да се регистрираме в хотел.
Мина толкова време.
Вече не съм млад мъж.
Тя е била заловена и изнасилена в Крим...
и изпратена в Украйна на работа в трудова група.
Никой не и казал, че войната свършила.
След завръщането и в родината, била изпратена в Дрезден, Източна Германия...
и назначена на работа в тютюнева фабрика.
В крайна сметка, избягала в Западен Берлин...
и дни по-късно, летяла обратно към моите прегръдки.
Всичко, което имаше значение сега бе, че нашата нация от двама бе отново цяла.
- Здравей. - Здравей.
Добре дошъл у дома.
Ето тук... Тук е, точно тук.
Извинете ни. Тук.
Хелга, точно тук. Тук е леглото.
Заключено е. Ден на ветераните. Ден на ветераните. Проклятие.
O, дяволите да го вземат!
Хауард, променил си се.
Прости ми, съжалявам.
Да, промених се, но световните войни би трябвало да прменят хората.
Иначе за какво са ни световни войнн?
Може би си се променил толкова, че вече не ме обичаш.
Как би могла да го кажеш след последната вечер, а?
Всъщност не сме говорили за нищо.
Но, Хелга, за какво има да се говори?
Никакви думи не биха могли да променят чувствата ми.
Наистина ли е така?
Да, разбира се че е така.
Нищо, което бих казала би ги променило.
Нищо, което някога би могла да кажеш би могло да ги промени.
Никога, никога.
Аз не съм Хелга.
Аз съм Рези...
малката и сестра.
Какво?
Каза, че ме обичаш.
- как можа да ми го причиниш? - Обичам те.
Обичаш ме? Как би могла да ме обичаш? Дори не знаеш кой съм.
Когато достигнах Западен Берлин...
ми дадоха документи за попълване...
име, служба, най-близък жив роднина.
Имах избор. Можех да остана Рези Нот...
оператор на тайна машина без никакво семейство...
или можех да бъда Хелга Нот...
известна актриса и жена на брилянтен, красив постановчик...
живеещ в Америка.
Мъж, когото дълбоко обичам.
Коя трябваше да бъда?
Хауард, за десет години в тази фабрика...
жива ме крепяха единствено мечтите, че съм сестра ми Хелга.
Така, че Рези изчезна.
Не знам какво да кажа.
Страхотен избор си направила.
Това съм аз.
Аз съм Хелга.
Ти го повярва.
Бях или не Хелга за теб снощи?
Страшен въпрос за един джентълмен.
Имам ли право на отговор?
някога би ли написал пиеса за мен?
Не мисля, че вече мога да пиша.
Хелга вдъхновяваше ли те да пишеш?
Не да пиша, но да пиша по начина по който пишех.
Казвахме, че пишех сцени за нея...
които и позволяваха да играе квинтесенцията на Хелга.
Искам да го направиш за мен някой ден.
К...
- Квинтес... - Квинтесенция.
Квинтесенцията на Рези.
Може би ще го направя.
Рези се подмладяваше с всяка секунда.
Въпреки, че бе боядисала коста си бяла, за да изглежда по-стара...
сега ми говореше за пероксид...
и момичета, които бягат към Холивуд.
Най-накрая, имам дом.
Необходим е цял един живот, да направиш дом от къщата.
- Кой направи това? - Кой направи какво?
Това.
Хауард Кампбел?
Познаваш ли го?
Странно... Изглеждат точно като него.
Това не прилича ли на джетълмена с който сте?
Нека погледна.
"Издирване на военнопрестъпници в С.А.Щ. , Израелски служби"
Преди евреите да те сложат в зоопарка, и аз ще се позабавлявам с теб.
УСети ли го това, а? Това е за редник Ървин Бюкянан.
- Ти ли си това? - Не, беше най-добрия ми приятел.
Пет мили навътре след Омаха, немците му отрязаха топките...
и го обесиха на телефонния пост.
А това... това е за Аксел Брюър.
Прегази го танк "Тигър" в Аахен.
- Това е за Еди Маккарти. - Моля ви!
Един шмайзер го преряза на две.
А това... това е за...
Не говори, любими.
- Къде сме? - На сигурно.
Ти спеше. Няма да ни открият тук.
- Кой няма да ни открие тук? - Евреите, сърце мое.
Какво има на гърдите ми?
Ребрата ти са превързани.
От кого?
Лекарят, който живее в твоята сграда.
- Епщайн. - Да, така беше. Беше много мил.
Използвах телефона му да повикам д-р Джоунс, и той ни доведе тук.
Колко е хубаво даи маш приятели.
Да, влезте.
- Как е той? - Току-що се събуди.
Как е главата ви?
Цепи.
- По-добре вземете аспирин. - Благодаря за съвета.
Знаете ли, освен аспирина, повечето неща на този свят не работят.
Рези, вестниците...
Вярно ли е, че израелците искат да ме съдят?
Д-р Джоунс твърди, че правителството на Америка няма да те пусне...
но евреите ще изпратят хора да те отвлекат...
както направиха с хер Айхман.
Не е като да има и тук и там евреин да те гони.
Пратили са всичко след теб, освен еврейската водородна бомба.
Какво по дяволите е това?
Това беше твой приятел.
- Джоунс? - Не, Джордж Крафт.
Какво прави тук Джордж?
Идва с нас. Напускаме страната.
Д-р Джоунс го урежда.
Хауард! Я виж кой е станал. Как се чувстваш?
Щях да имам по-добър шанс, ако не беше шумотевицата, която вдигаш.
Извинявай, само убивам малко време. Господи, изплаши ме почти до смърт.
Поболях се от притеснение.
Нали знаеш, че рано или късно трябваше да се случи.
Е, всяко зло за добро. Ще видиш.
Ще имаш нова самоличност, ново жилище, нова страна...
ще можеш да пишеш отново.
Може би дори ще стана по-добър художник в Мексико.
- Мексико? - Я, виж кой е станал.
Ами, май не можеш да умориш добрия човек.
Така те искам. Хауард...
Сряда вечерта е седмичната среща...
на Желязната Стража на Бели Синове на Американската Конституция.
Отец Кийли и аз искаме да отслужим мемориална служба за Аугуст Краптауър.
Мислехме, че може би вие, като ментор на Краптауър...
бихте казали няколко думи.
Мислил съм върху основна идея, ако ще помогне.
Сигурен съм, че би помогнало.
Мисля, че темата рябва да е...
"Истината Му ще продължи."
Какво изобщо бих могъл да кажа на група младши рейнджъри?
Познавах безстрашния им водач за около 20 секунди...
преди да умре на стълбището ми.
Ще откриете верните думи.
Винаги го правите.
Когато стигнем Мексико...
ще пиша отново.
Аз имам ли нещо общо с това чудо?
Мм-хм, всичко.
Много малко, но нещо.
Да.
Истинското чудо...
е таланта с който си роден.
Истинското чудо е способността ти да съживяваш мъртвите.
- Любовта е способна на това. - Да.
Съживи и мен.
Днес, кметът призна унижението...
че прословут военнопрестъпник е живял анонимно...
в Ню Йорк за известно време.
Освен това отбеляза, че той или правителството на С.А.Щ....
имат властта да предадат Кампбел на Израелските правителство и съд.
Но всичко е доста спорно.
Хауард В. Кампбел отново е изчезнал безследно.
Това е последната известно жилище на Кампбел.
Скромния апартамент в Грийнуич е вандализиран...
от местни, разгневени от измъкването на Кампбел.
Правителството на С.А.Щ. обеща да направи пълен преглед...
на гражданския статус на Кампбел...
и да открие защо не е съден преди.
Междувремнно, Израел представи изискване за Кампбел...
окуражен от идеята, че той може би не е гражданин на С.А.Щ. ...
че всъщност може би, е ничий гражданин.
Не трябва да забравяме, че пропагандист от ранга на Кампбел... "Вице консул на Израел"
е по всеки начин масов убиец като Айхман, Химлер и дори Хитлер.
Колко милиона души изгубиха живота си...
заради лъжите, които той пръскаше през войната?
Ще открием Кампбел, както открихме Айхман.
Човек не може вечно да се крие, когато ръцете му са покрити...
с кръвта на шест милиона човешки същества.
"Работата ще ви освободи" Хауард В. Кампбел, мл....
искаше да е тук тази вечер...
за да ви разкаже за дългото си и прекрасно приятелство с вашия паднал герой.
Ала ме помоли да направя това кратко изказване към вас...
от негово име.
Истината на вашия лидер, Аугуст Краптауър, и на тези като него...
завинаги ще е с човечеството...
докато има мъже и жени, които вярват в куража...
а не в разума си.
А сега специалния повод.
Абонат на Опълчение Бели Християни от Вермонт...
е направил дарение във формата на рядък материал...
който ще ви вдъхнови изключително.
Робърт?
Добър вечер, дами и господа. С вас е Хауард В. Кампбел, мл. ...
последния свободен американец.
Тази вечер, бих задал обикновен въпрос:
Защо сме врагове на евреите?
Отговора е прост.
Евреина е причината и благодетеля на нашето робство.
Той разполови татковината.
Евреина няма полза от решението на проблемите на Германия.
Не би могъл. Иска да останата без отговор.
Виждате ли, той има по-силен коз в ръката си, ако нацията е поробена...
отколкото ако е свободна.
Евреина е причината за нашето нещастие...
и днес живее в нашето доверие.
И затова, като национал социалисти...
ние сме врагове на Евреина.
Той омърси расата ни, подкопа морала ни...
ограби традициите ни и разби силата ни.
Докато сме верни на Арийското си наследство...
той е прокажен сред нас.
Ако не приемем съдбата си, той ще триумфира над нас и нашето бъдеще.
Евреинът е изкуствения демон на падението на човечеството.
Той процъфтява в гнус и боклуци, и пръска зарази.
Краде нещата ни и ходи по жените ни.
Преструва се на уплашен от тази жертва...
и преди нещастника да разбере, вратът му е счупен.
Мразим евреите, защото сме горди Арийци.
Не е вярно, че ядем евреин с всяка закуска.
Но е вярно, че Евреина бавно изяжда бъдещето ни.
Това ще се промени със същата сигурност, с която ние сме Арийци...
със сигурността, с която световното превъзходство...
е рожденно право на Арийската раса.
"Напуснете през вратата за въглища. Алея #645. Опасно за живота!" С ва бе Хауард В. Кампбел, мл. ...
последния свободен американец.
Благодаря за вниманието.
Хаил Хитлер.
Трябва да призная, Хауард, третия акт ме докара на ръба на седалката.
Моята фея кръстница.
Почвах да се чудя, дали наистина съществуваш.
Съществувам си. Просто съм пенсиониран. Вече осем години.
Представи си изненадата ми, когато ме върнха на работа преди два месеца.
- Заради мен? - Да.
- Откъде този внезапен интерес към мен? - И аз това трябва да открия.
Е, не е тайна защо ме търсят израелците.
Не, гатанката е защо руснаците мислят, че си толкова голяма награда.
Руснаците? Какво руснаците?
Ами, поне двама в тази страна.
Един е твоят приятел, полковник Йона Потипов.
- Потипов? - Извинявай, познваш го като Джордж Крафт.
Той действа на територията на С.А.Щ. като руски шпионин от 1935.
Джордж Крафт не е шпионин.
- Имам предвид, Джордж ми разказа за жена си. - Жена си?
Която починала в Индианаполис пред четири години? Няма такъв човек.
Има си жена де, която живее в Проскуров.
Просто не я е виждал от 25 години.
Не мисля, че е споменал трите деца или деветте внучета.
- Крафт, той беше... - Потипов.
Както и да е. Живееше в сградата три години.
Искам да кажа, той не ми се представи.
Аз слязох. Сам му се представих.
От това, което мога да кажа, ти не си бил част от първоначалната му цел.
Само нещо като неочаквано ободрение.
Всичко си беше тихо и мирно, докато той не прати анонимно писмо...
до протежето ти, д-р Джоунс, със сведения къде си.
Тогава лайната наистина уцелиха вентилатора.
Бил е Крафт.
Ако ще те накара да се почувстваш по-добре, тй наистина е художник.
Не харесвам много работите му, но аз какво ли разбирам?
Може би става. Може би това е единственото, което не можеш да фалшифицираш.
Може ти също си изключение.
Какъв е бил планът на Крафт спрямо мен?
Ами, когато подсказа на Джоунс...
е знаел, че ще се превърнеш в новина отново.
Решил е, че може по-лесно да те изкара страната и да те наглежда.
И можеш да бъде отвлечен с по-малко международни усложнения.
Разбирам. Разбирам.
Ами...
каза, че има двама руски шпиони.
Кой е другия? Джоунс?
Нее, Джоунс е едничкия истински приятел който имаш.
Изглежда само той те приема присърце.
Кой е другия?
Не, не Рези.
Не, проклет да си! Не Рези!
Спокойно, Хауард, аз съм само вестител.
Ти си проклет лъжец.
Сигурен съм, че те е накарала да повярваш в новия живот и колко ще е хубав...
но нямаше да се случи така.
Когато отидете на летището в Мексико Сити, ще чака втори самолет...
и отлиташ с еднопосочен билет за Москва, пълен пансион.
Какво изобщо биха искали руснаците...
от една угарка на Втората Световна Война?
Могат да те използват като главен пример...
за фашистките военнопленници, които тази страна подслонява.
Също се надяват да признаеш всякакви споразумения...
между нацистите и американците преди и след войната.
Мисля, че това е ехото ни.
Пишеш почти 15 часа без почивка.
А аз едва написах 5 страници за толкова дни.
Кога се храниш?
Не знам.
Чух, че процесът ти започва след ден-два.
Къде е твоят адвокат?
Опитва се да откире човека, който подкрепи защитата ми.
Дотук разбирам, че той не съществува.
Слушай, Кампбел, може л ида посъветвам нещо?
Разбира се.
Прекарай малко време навън в двора...
или ги накарай да донесат радио или телевизор.
Трябва да се отпуснеш.
Важно е да се отпускаш.
По този начин попаднах тук!
Ей, Айхман, може ли да ти задам личен въпрос?
Разбира се.
Вярваш ли, че си виновен за смъртта на шест милиона евреи?
Абсолютно не.
O, ти си бил просто войник, нали?
Получавал си заповеди отгоре, така ли е, Айхман...
като всеки добър войник?
- Кампбел? - Да.
- За тези шест милиона... - Да?
Не бих могъл да поема всичките.
Сигурен съм, че мога да ти отстъпя няколко.
- Къде беше? - Тревожехме се за теб, старче.
- Изстинал си. - Само излязох за глътка свеж въздух.
- Малко рискуваш, а? - Да, малко рискувах...
но знаеш ли какво каза Джоунс: "Ще жертвам всичко за истината."
Мъчение е да трябва да стоиш в тази тясна стая...
заради страх за живота си.
Как може да се отнасят така с нас?
O, не знам, Рези.
Знаеш ли, въпреки всичко...
Все още вярвам, че хората са добри по сърце.
Знаеш ли?
Утре ще започне новия ни живот, и ще можеш да си починеш.
O, да, да почина.
- Знаеш ли, мислех си... - Какво? Кажи ми.
Мислех си, че може би Мексико не е това, което искаме.
Може просто да тръгем от там.
Може би точно на летище Мексико Сити, можем да се качим на друг самолет.
На...
Не знам. Можем да идем на Карибите.
- Може би в Москва. - Москва?
Това е свежа идея.
- Не ти ли харесва? - Трябва да помисля.
Искам и ти да помислиш, ok?
- Да, ако искаш. - Да.
Занеш ли, колкото повече мисля...
толкова по-добре звучи.
Какво интересно изобщо би открил в Москва?
Ами, не знам. бих искал да посетя стар приятел.
Не си ми казвал, че имаш приятел в Москва.
Боже, Джордж, предполагам че просто не е ставало дума.
Как се казва?
Полковник Йона Потипов.
- Не го познавам. - Не го познаваш, а?
Няма значение. Той е просто шпионин, който се опитва да ме закара в Мексико Сити...
за да ме отвлекат и да летя за Русия и бъда осъден.
- Това не е... - Дори не се замисляй.
Боже, Хауард, това е нелепо.
Каубойци и индианци.
Да, добре, Джордж.
Хауард, това не съм аз. Така стоят нещата.
Ти би трябвало да знаеш най-добре.
- Да. Да. - Съкровище.
Тази мечта за Мексико... бе истинска.
Утре всички щяхме да избягаме.
Бе наша мисия да стигнем Москва...
но после се отказах...
защото те обичам.
Казах ти ,че се отказах, нали?
Да, каза го. Тя ми каза.
И той се съгласи с мен. На него хрумна мечтата за Мексико...
където всички щяхме да се измъкнем от този капан.
- Как разбра? - Американски агенти.
Ще нападнат малкия ни щастлив дом всеки момент.
Това е нещастие.
Тогава трябва да бягаме веднага, любоми, докато още можем.
Късно е, скъпа. Вече сме заобиколени.
- Тогава ще се борим с тях. - Рези, не разбираш.
Казах, че сме заобиколени.
Има ли значение?
Да, разбира се, че има значение. Ние...
Имаш предвид, защо да не умра за любовта...
като герой в пиеса на Хауард В. Кампбел, мл.?
Да.
Да, точно това имам предвид.
Нека умрем заедно... тук и сега.
Предстои ти целия живот.
И зад мен има цял живот.
Целия в тези няколко сладки часа с теб.
Звучи като реплика, която може би съм писал като млад.
Това е реплика, която написа като млад.
Глупав малд човек.
Обожавам този човек.
Съжалявам, не мога да те поздравя за вкуса ти към мъжете.
Ти вече не...
ти вече не вярваш, че си заслужава да живееш само за любовта?
Ами, не.
Тогава кажи ми за какво да живея.
Кажи ми нещо. Не трябва да е любов.
Каквото и да е! Ще живея заради този стол...
или тази картина на стената или тази пукнатина ей там!
Само ми кажи. Кажи ми ти за какво живееш...
и аз ще живея за същото!
Рези, това заради кето живея е...
Аз съм старец.
Ще ти покажа защо живея.
Ще ти покажа жена, която умира заради любовта.
Не, Рези. Не, не, Боже мой.
Не помръдвай.
На сутринта след нападението над мазето на Джоунс...
Бях освободен...
благодарение, предполагам, на моята фея кръстница.
Бях върнат на улиците на Ню Йорк...
върнат към потока на живота.
Направих няколко крачки по тротоара...
когато нещо се случи.
Не вината ме смрази.
Бях се приучил да не чувствам вина.
Не бе и страха от смъртта.
Бях се приучил да мисля за смъртта като за приятел.
Не и мисълта, че не съм обичан ме смрази.
Бях се приучил да се справям без любов.
Това, което ме смрази бе факта, че нямах абсолютно никаква причина...
да продължа в коя да е посока.
Добре ли сте?
Да.
Стоите тук от доста време.
Чакате ли някого?
Загубихте ли се?
По-добре продължете тогава, не мислите ли?
Да.
"Нацистка свиня"
"Вън"
"Да довършим работата!"
Кой е?
- Хауард Кампбел. - Какво искаш?
Може ли да вляза?
Трябва да ми кажете за какво става дума.
Искам да ида в Израел и да бъда съден.
Какво?
Искам да бъда съден за престъпленията си срещу човечеството.
Какво искате от мен?
Искам да се предам на лагерник от Аушвиц.
Тогава намерете някой, който мисли за Аушвиц през цялото време.
И не говорете на иврит! Сега сме в Америка!
Ако не можете да си спомните, аз ще си спомня и за двама ни.
- Все още искате отмъщение, това ли е? - Да.
Тогава продължете с плана си, защото не доказва нищо.
Г-н Кампбел, мисля че аз мога да ви помогна.
Благодаря.
Да.
"Превод: Носачите на трупове към охранителното помещение."'
"Утре"
"Моя съд"
"Започва"
"Скъпи Хауард...
Дисциплината от цял един живот се срутва сега като стените на Йерихон.
Каква е тази мелодия която свири от тръбата на Йосиф?
Музиката на моята съвест ли? Съмнявам се. Не съм ти навредил.
Мисля, че музиката трябва да е стар войнишки сърбеж, по някаква причина.
А това писмо е предателство.
С настоящото нарушавам директни и изрични заповеди...
и се идентифицирам като човека който ти познаваше като Франк Витанен. "
Твърдя и ще потвърдя под клетва...
че те вребувах като американски агент...
и че ти, принасяйки огромна саможертва...
стана един от най-ефективните агенти на Втората Световна Война.
Ако трябва да има процес за Хауард В. Кампбел, мл. ...
нека бъде невиждана битка...
и нека справедливостта възтържествува.
Сърдечно твой, Франк.
Нека справедливостта възтържествува.
Хареса ми как звучи това.
Казват, че обесения чувал великолепна музика.
Чудя се как ли звучи.
субтитри: Captions, Inc. Лос Анджелес
преведено от butthead